Vet ni vad jag älskar med Chicago? Pizzorna.
Säg vad ni vill om New York, men de kan inte mäta sig med Chicago-pizza.
- Därför hatar jag överherrarna. - 32 km kvar.
- Inget utomjordiskt försvar än. - De väntar säkert på oss.
Hoppas Mason kommer på hur man skjuter den stora rymdkanonen.
När man vant sig vid Symboliken så är Volm-språket intuitivt.
Det är nästan elegant.
Dessvärre är det ett pragmatiskt språk och inte särskilt poetiskt.
- Hur går det? - Systemen fungerar troligen.
Vi har inte råd med "troligen".
Det är en chans på 94 % att vapnet fungerar som det ska.
- Nån kontakt med Volm-skeppet? - Nej, ingen alls.
- Men de kommer väl? - De ser när vi förstör tornet.
- Det blir en navigationspunkt. - Vi har gått igenom allt...
...men hela er planet står på spel? - Ja, nåt ditåt.
Allt kommer att gå bra, min vän. Ni måste bara ha tillit.
Det har jag. Tack.
- Jädrar! - Jag kanske borde ta den där?
- Kommer planen att fungera? - Det måste den göra.
Uppfattat, sir. Men var det så klokt att ta med henne?
Jag hoppas det. Hennes ögonmaskar är betet Karen ska nappa på.
Det är svårt att tro att kriget snart är över.
Över? Det tror inte jag.
Om Volm-vapnet fungerar så förstörs kraftfältet och då är kriget över.
Det är som de säger... Det är inte över förrän det är över.
Jag vet, men ändå...
Vad då?
Jag tänker på världen efteråt och att skaffa mig ett riktigt liv.
- Ett riktigt liv? Hur ska det se ut? - Inget överdådigt.
- Ett trivsamt hus med stor trädgård. - Herregud...
- Allvarligt? - Ja, allvarligt.
Jag menar... Oj!
Själv då? Har du aldrig tänkt på livet efter kriget?
Nej, jag är duktig på att kriga och duger inte till nåt annat.
- Du vet att det inte är sant. - Det är det, men det gör inget.
Om jag överlever, och det är väldigt ovisst-
- så kommer jag att fortsätta med det jag gör.
- Fortsätta kriga? - Ja. Jag menar...
Ja...
Vi kan inte hjälpa henne, Anthony.
Hur gör vi? Skjuter vi först när vi ser deras ögonvitor?
Vänta inte på nånting. Se bara till att döda alla fiender ni ser.
Det är en klassisk stormning och vi stannar inte förrän...
Det var en ära att tjänstgöra med er! Låt dem se på fan!
Le, din jävel!
- Vi närmar oss. - Det är dags!
- Det är fler strålar i himlen här. - För att vi är nära tornet.
- Det ser ut som en spökstad. - De tror att vi är i Chicago.
- Karen måste ha spårat Lourdes. - Då är ingen här nån spion.
- Espheni inser snart sitt misstag. - Weaver kommer att göra motstånd.
Dan Weaver består av gjutjärn. Han kommer att klara sig, Jeanne.
Ni vet vad ni ska göra! Sätt fart!
- Dr Kadar? - Jag tror att vi är redo.
Eld!
- Skjut en gång till. - Vi måste ladda i tio minuter.
Två skepp kommer! De har sett oss och vänder om!
Titta!
- Det är borta! - Matt har rätt! Det är borta!
- Inte vad jag hade väntat mig. - Tornet och kraftfältet är borta.
- Vad händer nu? - Nu väntar vi.
- Hej, pappa! - Hej! .Jag ville träffa dig.
Jag ska ha ett möte med Volm-ledaren och tänker nämna Skitter-rebellerna.
Cochise har aldrig sett nåt liknande. Vad står på?
Rebellerna är rädda för Volm-rasen och har lämnat lägret.
Förståeligt. De har alltid sett varandra som fiender.
Vi kanske kan hjälpa och föra dem samman.
De är en värdefull tillgång.
- Är allt som det ska, pappa? - Jag mår bra, men är trött.
Det har varit en lång resa och vi har så mycket kvar.
Trots allt som hänt så är vi här -tack vare dig.
Tack för att du säger så. Det betyder mycket.
Pappa!
Björnunge... Det är väldans skönt att se dig.
Det här börjar kännas uttjatat.
- Gjutjärn. Gick allt enligt planerna? - Långt därifrån.
- Vi hade inte överlevt utan Cochise. - Jag vill inte vara lockbete igen.
Förhoppningsvis slipper vi det. Tack för hjälpen igen, min vän.
Vår befälhavare tvekade aldrig att skicka en räddningspatrull.
- Tacka befälhavaren från oss. - Det kan ni göra själv i morgon.
- Det är tidigare än väntat. - Är det inte till er belåtenhet?
Jodå, jag är väldigt belåten.
Jag kommer snart.
- Hur gör ni med Lourdes? - Hon har bundits fast.
Hon är inte densamma med parasiterna. Jag tror att Karen spårar henne.
Det hoppas jag verkligen. Mer än nåt annat.
Våra scouter säger att Espheni drar sig tillbaka norrut.
Inget spår av dem på en mils radie.
Ge mig den. Jag vill utbringa en skål!
Jag har hållit tal och föreläst men nu vill jag utbringa en skål.
Ord kan inte uttrycka den tacksamhet jag känner inom mig-
- för de som jag haft förmånen att se som min familj under invasionen.
Vi har nått början till slutet.
Det svaga ljuset i slutet av tunneln skiner äntligen på oss.
Skål för slutet på resan!
Skål för fiskskallarna!
Må de frysa arslena av sig på Nordpolen.
Skål för segern!
Må den vara kvick, vara total och vara för evigt.
Hoppas den smakar bättre än det här råttgiftet.
- Jag står till er tjänst. - Jag står med dig. Du har lyckats.
- Är det här ledarna du ser upp till? - Ja, det här är Tom Mason.
Det är visst så här ni hälsar med vördnad.
- Det är en ära att träffa er. - Äran är min, sir.
- Det här är överste Dan Weaver. - Som ledde den avledande manövern.
- Jag sår med er som soldat. - Just det... Tackar.
Jag heter Waschak-Cha'ab och leder den här expeditionsstyrkan.
Tack för att ni hjälper oss. Vi ser fram emot fortsatt samarbete.
Jag vill själv tacka er för vår seger-
- och för att ni räddade livet på min son.
- Er son? - Waschak-Cha'ab är min far.
Om ni ursäktar så har vi mycket kvar att göra-
- innan vi har säkrat området och befäst våra försvarslinjer.
Vi vill prata om en gemensam strategi i kampen mot Espheni.
Vi har lite observationer som ni säkert kan ha nytta av.
Det kommer att finnas gott om tid att gå igenom det ni förberett, men...
- Jag visste att det fanns ett "men". - Snälla, försök förstå, översten.
Volm-rasen har utvecklat strategier i konflikter med Espheni.
Det hoppas jag verkligen.
Det min son försöker säga...
...är att vi inte behöver er hjälp i kriget.
Kriget är över för er del. Det är över för alla människor.
Volm-rasen kan hantera fienden och era styrkor behövs inte längre.
- Ni skulle bara vara i vägen. - Ursäkta, men det är vår planet.
- Jag förstår, men... - Det tror jag inte.
Om ni inte vill ha vår hjälp vad har ni då för planer för oss?
Vi tänker förflytta er söderut till landet ni kallar för Brasilien.
- Vad fan menar ni? Brasilien? - Ni får allt ni behöver.
Era familjer och vänner sätts i säkerhet. Vi ska skydda er.
- Det här är oacceptabelt. - Men kommer ändå att ske.
- Förflyttningen inleds i dag. - Dessvärre inte.
Ni behöver inte vara våra allierade men det här är vårt hem.
- Vi tänker slåss för det. - Ni ska förflyttas. Punkt slut.
Ni behöver inte dalta med oss. Den här resan har varit alltför lång.
Sir, snälla...
- Tom! - Rör er inte, översten.
Om jag får tånaglar i kaffet så kommer du att ångra det.
Professorn och Weaver dröjer. Vad gör de med Volm-rasen?
- De pratar strategier. - Hitta fiskhuvudena och döda dem.
Om Napoleon hade haft dig i Ryssland så hade det gått mycket bättre.
- Överste Weaver! - Packa ihop för avfärd om en timme!
Mer tid har vi inte. Er pappa hålls fången av Volm-rasen.
- Hinner inte förklara. Vi måste åka. - Varför så bråttom, översten?
Det ska jag berätta. Volm-rasen vill skeppa oss till Brasilien.
Det finns miljontals Espheni-trupper kvar i USA.
De vill tvångsförflytta oss och sätta oss i läger.
Men vi sticker innan de driver bort oss som boskap.
Överste Weaver! Vi kan inte åka utan pappa.
Ingen fara, han ska följa med. Men nu måste vi ge oss av.
- Sätt fart nu! - Volm-rasen är som fiskhuvudena.
Jag har inte tid. Packa ihop dina saker.
Oj... Ingen fara.
- Pappa! Vad står på? - Jag mår bra.
Här... Vad är det här? "Nitroglycerin"?
Har du fel på hjärtat? Var fick du tag i pillren?
- Dr Glass. - Hur länge har du tagit dem? Berätta!
I ett par månader.
Du får inte berätta för nån. Särskilt inte för Tom.
- Lova mig det. - Okej, jag lovar.
- Vi borde åka till Brasilien. - Nej, inga koncentrationsläger.
Vi har ett jobb att utföra och jag litar inte på Volm-rasen.
Kan du föreställa dig din pappa sittandes på en strand nånstans?
Vi måste åka.
- Var är min pappa? - Din far är oskadd, Matt.
Jag lovar att återförena er på transportskeppet.
- Du lurade oss, din bubbelskalle! - Ni har fel, John Pope.
Vi ska besegra Espheni, medan ni lever i bekvämlighet utom fara.
Nu måste ni lägga ned era vapen och förbereda er för avfärd.
- Varför avväpnar ni era allierade? - Ni behöver inga vapen.
Skit i det här! Jag tycker att vi skjuter oss ur den här ormgropen.
Ta en bättre titt, Pope.
De har Volm-vapen.
- Varför gör ni så här? - Som ni är jag bara en soldat.
Jag lyder order, oavsett om jag tycker om dem eller ej.
- Ni vet att det här inte är rätt. - Snälla...
Jag ber er... Tvinga mig inte att bruka våld.
Beordra era mannar att lägga ned vapnen och förbered er för avfärd.
Lägg ned vapnen!
Lev för att slåss en annan dag är vår enda taktik.
Så det här är slutet på den storslagna alliansen?
Du visste att det var ett misstag men Tom övertalade dig.
Gratulerar, översten.
Volm-rasen överträffar fiskhuvudena och har fått oss på knä.
Min son borde ha varnat er att fysisk kontakt med en befälhavare-
-är ett allvarligt etikettsbrott.
Han borde ha varnat mig för ännu mer.
- Han lydde bara stränga order. - Jag inser det nu.
- Alla i universum ljuger visst. - Vi ville inte föra er bakom ljuset.
Jag var dåraktig nog att tro att jag och er son var vänner.
Varför går ni inte med på vad vi ber er om?
- Det är för ert eget bästa. - Där har ni fel.
Jag trodde att Cochise hade förklarat hur människosläktet fungerar.
Ja, men vi har fram till nu enbart mött-
- fogliga inhemska varelser på alla planeter vi har befriat.
Inga har motsatt sig förflyttningen. De har faktiskt uppskattat den.
Så ni måste förstå att vi förvånas-
-över er styrka och orubblighet.
Vi kan även vara självcentrerade och har redan upplevt förödande krig.
Vi har slagits mot varandra för småsinta anledningar.
Men vi slåss för vår rätt att existera.
Vi motsätter oss alltid de som försöker förtrycka vår frihet.
Och vi dör hellre än att fråntas våra rättigheter, som Espheni ville.
- Ja, jag märker att det är sant. - Så låt oss slåss.
Låt oss slåss, så kommer vi att överträffa era förväntningar.
Jag är enbart en soldat.
Jag har aldrig gått utöver min strängt hållna yrkesroll.
Jag har aldrig ifrågasatt bestämmelser eller order...
...förrän nu.
Jag tycker att det är både oroande och förvirrande.
Er son har påpekat att vi har det inflytandet på er.
Ni har gett mig mycket att tänka på, professor Mason.
- Vi får prata mer. - Det ser jag fram emot.
Får jag en stund?
Lourdes...
- Hur mår du? - Skallen är full med maskar.
De slingrar frenetiskt omkring. Hur tror du jag mår?!
- Jag vet precis hur det känns. - Ni måste ta ut dem!
Snälla, Hal!
Hör på mig. Vi kommer att ta ut dem men du måste ha tålamod.
- Litar du på mig? - Ja... Det har jag alltid gjort.
Sen den allra första början. Minns du de dagarna?
Du gav mig mat när jag hade varit ute på spaning och du tog hand om mig.
- Det känns som för tusen år sen. - Nu måste jag få ta hand om dig.
Det lovar jag att göra.
Hal... Jag...
Vi kan bli tvungna att göra slut på hennes lidande.
- Varför säger du så? - Karen får inte spåra henne.
- Är ni redo, överste Weaver? - Var är Tom?
Han gör er sällskap.
Sätt fart.
Pappa!
- Ska vi åka till Brasilien? - Vi verkar inte ha nåt val.
- Mår du bra? - Jag mår bra när jag är med er.
Den här vägen.
- Jag förstår inte. - Ni får ge er av om ni vill.
Men ni måste lämna Boston så snart som möjligt.
Sätt fart, allihop!
- Vi tänker fortsätta att slåss. - Jag vet.
- Vi kanske kommer i er väg. - Det förstår jag.
Ta det här. Det kommer säkert till användning.
Var försiktig, Tom Mason.
Tack, min vän. Jag hoppas att vi får ses igen.
Inget skulle glädja mig mer. Ge er av nu.
De överlever inte, min son.
De skulle gå under i fångenskap, högt ärade fader. Det vet jag.
Vi har aldrig tidigare låtit inhemska varelser utsättas för fara.
Vi har svurit att skydda dem.
Ni måste inse att människor är väldigt unika.
Det hoppas jag verkligen, för deras skull.
- Vad är det? - Doften av tallar.
Det är skönt att lämna staden och få blodet att pumpa.
Det är bara för att du tror att kriget ska fortsätta.
Du tror att du vill ha fred men kan inte leva nåt villaliv.
Helger med trädgårdsarbete? Du skulle bli helt vansinnig.
Hon har rätt. Jämfört med förortens kvävda desperation-
- så är en utomjordisk invasion rena paradiset.
Skönt att slippa djungeln, doktorn?
Våra skogar kryllar av myggor och fästingar som suger blod.
Vet du vad borrelia gör med kroppen?
Stanna!
- Vad hör du? - Jag vet inte. Nåt stort är på väg.
Lourdes! Lourdes!
Pappa!
Ett skepp närmar sig!
Karen nappade. Det funkade. Det är hon.
- Hal, Ben och Maggie... - Ta betäckning!
Tom... Hal...
Vi måste prata.
Skönt att du är oskadd, Hal. Jag har saknat dig.
Jag har också sett fram emot det här.
- Varför ska jag inte döda dig?! - Lugn, Tom.
Det här är större än våra personliga dispyter.
- Det handlar om Volm-rasen. - Kom till saken.
Det gick inte som planerat. Ni och era kära allierade har skilts åt.
De är inte räddarna i nöden som ni trodde, eller hur?
Inte närmare än så. Du är en expert på besvikelser.
Du vill prata för att Volm-rasen skrämmer dig.
Du litar inte på mig men jag hade känt precis likadant.
Jag kan be om ursäkt men det skulle bara låta som tomma ord för dig.
Det var därför jag inte trodde att ett samtal skulle räcka.
Ni kommer snart att upptäcka fler otrevliga saker om Volm-rasen.
Kriget har pågått i århundraden och kommer att fortsätta länge till.
Som ni själva erfarit, så kanske vi en dag har samma intressen.
- Min dörr står alltid öppen för er. - Du kan inte mena allvar?
Det gör jag.
Jag har med mig en fredsgåva som jag tror att du ska uppskatta, Tom.
Så lustigt... Jag har nåt åt dig med.
Kom igen. Gick det bra?
Ja.
Tom? Tom!
Jag ville bara vara med dig.
Jag är hemskt ledsen.
- Anne! Anne? - Tom? Tom?
Anne?
Jag trodde att du var död. Så skönt att du är oskadd.
Har du Lexie med dig?
- Har de gjort nåt med henne? - Hon mår bra, Tom.
Men...
- Jag förstår inte. - Det här är Lexie, din dotter.
Hej. pappa!
Jag var så säker på att vi var nära slutet.
- Kriget, alltså. - Vi är lite närmare.
Nu slipper du oroa dig för Karen.
Visst, självklart.
- Men...? - Inga men.
Jag tyckte precis att jag hörde ett.
- Jag kan hjälpa. Vi drar samtidigt. - Jag klarar det, Tom.
Du kan hjälpa till därborta.
Jag tar hand om det här på egen hand.
- Okej? - Visst.
Försök starta, Lyle! Vänta lite...
- Hur länge, Pope? - Var ska jag ens börja?
Du har tio minuter, annars får ni ta Lourdes lastbil.
- Ingen vill åka med det missfostret. - Ni kanske inte har nåt val.
- Hur mår dr Glass? - Hon sover väldigt mycket.
- Sa hon nåt om det som hände? - Hon minns inget.
Inga tecken på parasiter eller spårare?
Jag tror inte det men vi måste vara vaksamma.
- Min dotter, då? - Vad menar du?
Hon föddes för två månader sen och är stor som en sexåring.
- DNA-provet påvisade den möjligheten. - Kommer hon att fortsätta åldras?
Det kan jag inte spekulera i.
En sista avskedsgåva från Karen och Espheni.
Jag trodde att de var döda och att jag hade förlorat dem.
När Anne vaknar så får hon berätta vad som hände henne och er dotter.
- Men till dess... - Jag vet.
- Okej, vi kan åka! - Lasta klart! Vi åker om fem minuter.
- Precis som förr i tiden, översten. - Vart ska vi?
- Vi tänkte börja med Charleston. - Och varna för förflyttningen.
Sen får vi leta upp Hathaways folk och bilda en ny motståndsrörelse.
En mänsklig motståndsrörelse.
Låt Volm-rasen slåss mot Espheni. Vi tar egna strider.
Pope har rätt om en sak. Det känns som förr i tiden.
Vi har långt kvar, Dan.
Alexis?
Översättning: Retail Textning: enhet